Detta har hänt...
Ja?
Jag är Emmas mamma.
Hon kom hit, men nu har Emma
inte hört av henne sen dess, och hennes telefon är avstängd.
Rebecca Hamilton?
- Ja? - DEA.
Jag vill inte förlora dig, dr Edwards.
Men tror du inte det är möjligt att jag kanske gör större framsteg
om jag är nära den som får mig att känna mig hel?
Vi börjar med tre gånger i veckan.
Jag skriver ut dig.
Vissa saker förändras aldrig.
Men jag kommer alltid att minnas att du hjälpte min mor
när hon var förvirrad och sårbar.
Jag älskar honom, och du måste lära dig leva med det!
Tycker du inte att hon förtjänar en man i sitt liv?
Jag hatar dig!
Norman?
Jag går inte härifrån ikväll.
Du har gjort kaffe. Jag hade tänkt göra det.
Ja, jag gjorde en kanna för ett tag sen.
Det borde fortfarande vara gott, om du vill ha.
- Sov du bra? - Inte mycket.
Alex, det var det svåraste.
Det kommer bli bättre nu.
- Hur då? - För det var första gången
vi tre var tillsammans under samma tak.
Det blev självklart svårt för Norman.
Okej? Men vi har gått igenom det.
Vi drog av plåstret. Det kommer bli bättre nu.
Men att ha honom här är inte lösningen. Han borde vara på Pineview.
Han ska tillbaka dit. Jag ska ta honom på terapi idag.
Det är inte detsamma, och du vet det.
Nej, jag är inte läkare,
inte du heller, så du vet inte heller.
Jag kommer aldrig vara den
som säger det du vill höra.
Och jag vill inte att du är det heller.
Jag vill inte lämna dig ensam med honom.
- Löjligt - Det tror jag inte.
Det där är löjligt. Du överreagerar.
Tänk om jag inte gör det?
Ingen känner Norman som jag. Vi är två delar av samma person.
Det är inte möjligt att han, nånsin, kunde skada mig.
Han... Du har så fel.
Jag hoppas verkligen det.
Nej, jag måste åka till jobbet.
Ska du inte duscha eller nåt?
Nej, jag gör det hemma, okej? Kan vi prata sen?
Okej.
- Norma, vi ses sen. - Okej.
Alex sov på soffan.
Det är okej.
Du borde gå upp och klä på dig annars blir vi sena.
Okej, älskling. Okej.
Jag går och gör mig i ordning.
Vill du sätta upp julbelysningen sen?
Jag väntade på dig för att göra det.
Jag vet att du är väldigt bestämd när det gäller julbelysning.
Okej. Visst kan vi göra det.
Vi kanske kan fråga Alex om hjälp.
Du skojar.
Okej, jag vet att det inte gick bra igår kväll, men vi kan inte älta det.
Jag tror på dig. Jag tror på Alex, och jag vet att det kan fungera.
Det känns pyrt ett tag, men vi klarar det, eller hur?
Vi kan klara av det.
Du vet, tänk på Alex som nån
som kan dela bördan av din galna mamma.
Min mamma känner knappt den här mannen, och plötsligt gifter de sig.
Det är så typiskt henne.
Och jag fick veta att hon gifte sig med honom för försäkringen.
För att betala allt det här. Visste du det? Att han betalar?
Nej, det visste jag inte.
Det är knappast normalt, eller hur, att gifta sig med nån för försäkringen?
Hon kanske kände att hon inte hade ett val.
Nej.
Nej, jag tror inte det är så.
Vad är det då?
Att giftermålet är riktigt!
"Hej, här är din nya pappa."
"Titta på sheriffen. Här är vi alla tillsammans, en stor, lycklig familj."
Skulle det vara så dåligt?
Ja, det skulle det, för det är inte äkta.
Det handlar bara om hennes rädsla för att vara ensam.
Så när jag gav mig iväg och hon var ensam,
hade sheriffen, Alex, inga problem att kliva in.
Jag har alltid känt att han hatar mig, och nu vet jag varför.
Han ville vara med henne.
Han kunde knappt bärga sig tills jag skulle bli inlåst här, betala för det,
så han kunde vara med henne.
Låt mig bara säga det.
Han kommer få en stor överraskning när han inser hur svår hon kan vara
och hur skadad hon verkligen är!
Alla ser den sida av henne som är normal och vänlig och glad.
Men jag ser vad som verkligen finns där.
Att hon är rädd och liten och skör som en fågelunge.
Och att hon har levt hela livet så
för hon kan krossas bara av att bli besviken.
Fast hon låter inte nån annan se det, bara mig.
Han har ingen aning om vad som väntar honom.
Nästa sak som händer är att han inte kan mäta sig mot hennes krav.
Hon kommer börja döma honom. Inte så här eller så där. Hon kommer kritisera honom.
Och efter ett tag, kommer han ge sig iväg. Han kommer sticka. Han försvinner.
Hennes hjärta kommer brista,
och det kommer bli lilla gamla jag som får plocka upp alla de trasiga bitarna.
Om jag kan.
- Hej, är du okej? - Hej. Ja.
Alex, snälla. Han försöker verkligen. Det kommer bli bra. Jag lovar.
Ja, det viktiga är att han blir bättre,
och att ha honom hemma nu, kanske verkar rätt på kort sikt,
det är bara...
- Det är inte det bästa för honom. - Det vet du inte.
Okej, fråga doktorn vad han tror är bäst.
Fem minuters äktenskap ger dig inte rätten
att ta beslut om min son.
Det försöker jag inte, och det vet du.
Jag kastar ljus på sanningen, vare sig du vill eller inte.
Jag hör fördömandet i din röst.
Du ger honom ingen chans, och det sårar mig.
Jag försöker inte såra dig.
Tja, det får mig att känna mig som
Du inte vill ge honom plats eller nåt.
Nej, det är skrattretande.
- Är det? - Ja, ja, det är det.
Jag måste sluta. Okej. Han är klar. Jag måste sluta. Hej.
Artistiska Artefakter
TILL SALU
Hallå, låt mig ta den, här.
Den är full av sjalar och hattar, ser du? Jag kommer inte gå sönder.
Men jag lämnade lådorna med böcker där uppe.
Kan du ge den här till Norma? Jag lånade den, och det här låg i fickan.
Hon saknar det antagligen.
- Visst, inget problem. - Okej, tack.
Vad är det, mor?
Vad hände?
Inget
Det känns som om allt är mitt fel och jag har förstört allt.
Nej, älskling, nej.
Du är mitt hela liv. Det har du alltid varit.
Andra människor måste bara förstå det.
Du är min son.
Jag är din son, och kommer alltid vara det.
Ja.
Tack.
Min klient har beaktat erbjudandet och kan samarbeta,
beroende på villkoren, förstås, men låt oss klargöra uppgörelsen först.
Vi ger er Bob Paris mördare i utbyte mot villkorligt, inget fängelsestraff.
Inte om hon är medbrottsling.
Jag kan inte göra en sån uppgörelse.
- Hon är inte det. - Ja.
Men hon vet vem som gjorde det.
Och om min klient kan bevisa att mördaren var sheriff Alex Romero?
Kan ni ge oss Romero?
Ja.
Hur?
Min klient är villig att ha mikrofon på sig.
Varför skulle han erkänna för henne?
För att vi har haft ett långt förhållande.
- Hur är det? - Tack för att du träffar mig här.
Hej, bara kaffe, tack.
Vad händer?
Jag tror inte...
Jag tror inte att Norman borde vara ute från mentalsjukhuset.
Jag tror han kan... Jag tror han är farlig.
Ärligt talat, är jag rädd för att lämna Norma ensam med honom.
Okej, jag är bara nyfiken,
har du sett honom visa våldsamt beteende?
Ja, det har jag.
Jag tror inte heller han borde vara hemma.
Okej. Norma kan inte... Hon ser det inte.
Du predikar för kören.
Jag vill inte göra det här,
men det kan ligga på oss att få honom intagen.
Du menar, bakom ryggen på Norma?
Hon kommer aldrig göra det själv.
Jag kan påbörja processen att få honom intagen
om jag får Underskrifter av två familjemedlemmar.
Du menar, jag och du.
Jag vet inte om jag kan göra henne det.
Jag är rädd att nåt värre kommer hända om vi inte gör det, Dylan.
Låt mig försöka prata med henne. Okej?
Gud! Jag hörde dig inte komma in.
- Var är Norman? - Han är nere på motellet.
Vad är det för fel?
Jag...
Jag hittade det här
i fickan på din kappa.
Emma var orolig att du saknade det.
Ja, jag saknade det. Vad?
Det är inte ditt Örhänge, Norma.
Det är Emmas mammas. Hon bar dem på sjukhuset.
Ja, du har rätt. Jag skulle aldrig ha såna.
- Kan jag få det? - Nej, det kan du inte.
Jag vet inte vad ditt problem är, Dylan.
- Varför hade du det, Norma? - Jag hittade det utanför.
Jag måste ha stoppat det i fickan.
Varför låtsades du då att det var ditt?
Det verkade inte viktigt.
Varför gör du så stor sak av det?
- Du måste lyssna på mig. - Du pratar bara en massa nonsens.
Jag behöver inte lyssna. Jag har nog med bekymmer.
Det är bara ett dumt Örhänge. Det betyder ingenting.
Varför behöll du det då?
- Sluta göm dig, Norma! - Det gör jag inte! Vad är problemet?
Varför hade du det i din ficka?
- Jag sa varför! - Sluta ljug!
Vad vill du, Dylan?
Jag vill att du ska se sanningen som är mitt framför oss.
- Norman är sjuk! - Han träffar en doktor!
Tre gånger i veckan!
Nej! Han skulle inte vara ute!
- Han är farlig! - Det vet du inte!
- Jag vet nog! - Varför fortsätter du göra det här?
För jag var rädd för vad som händer.
- Vad som redan har hänt. - Sluta vara så dramatisk.
Du hittar bara på allt.
Du hittar på skit för du är svartsjuk på honom.
Det har du alltid varit!
- Förlåt - Det är inte bara jag.
Romero tycker samma sak, att Norman borde tas in.
Dylan, vänta. Vänta!
Hur vet du vad han känner?
- Hur vet du det? - För han sa det.
Okej. Vi pratade. Han är orolig precis som jag.
Han tror att när det gäller Norman, kan du inte se klart.
Vad?
Du är så förblindad och du försöker
skydda honom så att du ser inte vad som försiggår runt dig.
Så, ni två träffas bakom min rygg?
Varför? Vad ska han göra åt det?
Vill han få Norman intagen utan att tala om det för mig?
- Du får fråga honom. - Dylan, berätta.
- Prata bara med honom, okej? - Dylan, jag är din mor!
Du har aldrig varit en riktig mor för mig!
Aldrig!
Jag försökte, okej? Och jag...
Jag vet att du har försökt, och jag...
Jag klarar inte det här längre.
Jag är färdig, Norma.
Dylan.
Ge mig örhänget, snälla.
Dylan!
Dylan, kom tillbaka!
Dylan?
Vad är det? Vad händer?
Vad?
Dylan!
Norman, du är inte frisk.
Du måste skriva in dig igen på Pineview.
Snälla. Mamma kommer aldrig göra det åt dig. Du måste göra det själv.
Vad pratar du om?
Säg ingenting till honom.
Hej då, Norman.
Dylan.
Dylan, vad är det? Vad är det som händer?
Mor?
Vad var det som hände? Berätta.
Dylan tycker inte att du borde vara hemma.
Varför?
För alla tror att de vet mer om dig än vad jag gör.
De har fel.
Alla?
Tror Alex det också?
Ja. Jag tar hand om det.
Jag måste gå. Jag ska prata med Alex.
Okej.
Stanna här tills jag är tillbaka, okej?
- Okej - okej.
Mor?
Jag kan ta fram julbelysningen, och vi kan båda börja med den imorgon.
Ja, älsklingen, jag skulle tycka om det.
Jag älskar dig, mor.
Jag älskar dig.
Hallå.
Jag trodde du skulle åka till Indianapolis.
Jag insåg att det var dumt av mig att försöka fly.
Så, vad händer nu?
Nu, ska jag äta min lunch och sen
gå tillbaka till banken.
Kommer du ihåg
när vi först träffades?
- Det var hos Bob. - Ja, jag kommer ihåg.
Jag hoppas du gör det.
Sen, när vi gick till min lägenhet, tror jag inte att vi sov nånting alls.
- Du kommer ihåg den biten, eller hur? - Ja.
Det är en sak som jag aldrig riktigt förstått.
Hur du och Bob var vänner överhuvudtaget.
Jag menar, du visste vad han gjorde, att han handlade med droger,
och du var Sheriffen, men det spelade liksom ingen roll.
Så jag förstod aldrig den biten, hur det fungerade. Din...
Din moral.
Var Bob Paris inblandad i droghandel? Det visste jag inte.
Var det för att ni hade varit vänner sen ni var barn?
Men det spelade tydligen ingen roll när du satt en kula i hans huvud.
Varför gjorde du det, Alex?
Var hände det?
Var tog DEA er? Var det här?
Var är micken?
Jag vill bara vara säker på att jag hörs. Var är den?
Okej, kom här.
Det här är till alla mina vänner på DEA.
Jag har inte gjort annat än att hjälpa er,
det är tack vare mig ni har gjort dussintals arresteringar,
och ni stängde ner droghandeln i den här stan.
Och nu vill ni ta mig? Ni kan dra åt helvete. All right?
Förlåt att jag inte kunde vara till mer hjälp.
Din fru är här. Hon är på ditt kontor.
- Hej. - Hur vågar du?
Vad?
Hur vågar du gå bakom ryggen på mig med min egen son
och försöka få Norman tagen ifrån mig?
Vem fan tror du att du är?
Nån som älskar dig och är orolig för dig och Norman.
Det är trevligt att det är så du formulerar det,
men som det ser ut härifrån är du
en otroligt förmäten och arrogant man som tror sig veta
vad som är bäst för mig och min son.
Jag beklagar att du ser det så.
Ingen som älskar mig kunde göra mig det här.
Nej, där har du fel. Han är farlig.
Han är min son! Tror du inte jag skulle veta om han är farlig?
Han hade en yxa i handen och han ville döda mig!
Ja, är du död?
Men han gjorde det inte! Han var arg! Han tog ut det på skjulet och min dörr.
Vet du,
vi var lyckliga när vi var i en bubbla, men livet är inte en bubbla.
Sekunden när lite verklighet kröp in,
det räckte för dig.
- Det var en bubbla. - Du kan vända på det hur du vill, Norma.
Det gör det inte sant. Du bara...
Du kan inte se klart för det handlar om Norman.
Ja, för han är min son!
Du sätter dig själv högst upp som vore du gud
och talar om för mig hur det fungerar med min son?
Fel. Du har gått över gränsen, och du kan inte gå tillbaka.
Jag litar aldrig på dig igen.
- Du gav mig inget val. - Och du gav inte mig nåt.
Var har du varit, mor?
Jag blev orolig.
- Bara... - Vad?
Vad har hänt?
Du hade rätt.
Det fungerar inte med Alex och mig.
Jag beklagar, mor.
Det är okej. En till dag, en till dollar, vem bryr sig.
Är det okej med rester?
Jag är så ledsen, mor.
Kära Alex
Jag kommer alltid älska dig
oavsett vad.
Jag är innerligen ledsen.
Kram, Norma.
Jag kom bara för att säga godnatt.
Kom in, älskling.
Jag tänker att vi kanske skulle flytta nån annanstans.
Så mycket har hänt här.
Vi har försökt vårt bästa, mor. Det har vi verkligen.
Jag vet att vi älskar det här gamla huset,
men man kan inte säga att det har varit en bra plats för oss.
Jag vet inte. På sätt och vis har det varit det.
Varför är vi båda brutna nu, mor?
Livet är hårt,
men vi har fortfarande varandra,
och vi kommer alltid ha varandra,
och inget kan ändra på det, och det är allt.
Kommer du ihåg när du sa att du ville flytta till Oahu?
Att det var säkrare för det var en ö?
Ja. Det kommer jag ihåg.
Varför flyttar vi inte dit?
- För att vi inte har några pengar. - Så, vi sparar.
Vi kan sälja det som går.
Möblerna här måste vara värda nåt.
Vi bara lämnar huset. Vi låter banken få det.
Vi köper två biljetter till Oahu. Vi skaffar oss jobb där.
Vi skaffar en liten lägenhet och går ner till stranden varje dag
och lever på macadamianötter.
Du har alltid älskat nystarter, mor. Börja om på nytt.
- Jag tror inte att jag kan börja om, Norman. - Jag tror du kan det.
Du klarar det. Vi gör det tillsammans.
Menar du allvar?
- Vill du verkligen göra det? - Ja.
Ja, det vill jag, verkligen.
Ja, det låter vansinnigt,
men trevligt.
Titta på oss, mor.
Vi är väldigt charmiga.
Servicenäringen på öarna kommer att kasta sig över oss.
Jag tror vi kan göra vad som helst så länge vi är tillsammans.
Det är meningen att vi ska vara tillsammans, eller hur, Norman?
- Är det så? - Ja.
Ja, det är så, mor, för alltid.
Pearly Shell
From The ocean
Shining in The sun
Covering The shore
When I see them
My heart Tells me that I Love you
More than all
The Little pearly Shells
BATES MOTEL LEDIGA RUM
Norma?
Norma.
Norma. Norma, vakna.
Kom igen, älskling.
Kom igen, Norma. Kom igen.
Kom igen.
Kom igen, älskling.
Kom igen.
Kom igen. Kom igen.
Kom igen.
Mor?
Swedish